Odcizená Evropa

ÚVOD

Po deseti letech nastává čas k hodnocení a k bilancování našeho členství v EU. Když šli naši občané v roce 2003 k referendu o přistoupení k EU, jen těžko mohli uvážit všechny konkrétní dopady vstupu.

O vstupu do EU tehdy rozhodly spíše emocionální důvody. Většina obyvatel České republiky toužila patřit do klubu vyspělých západoevropských zemí. Nyní je třeba začít s racionálním hodnocením. Přinesla nám EU opravdu to, co jsme očekávali? Přiblížili jsme se úrovni vyspělých západoevropských států? Převažují výhody nad nevýhodami? Co když se přibližování k západu zastavilo? Co když Evropská unie brzdí rozvoj členských zemí?

Podle vyprávění řeckých mýtů překrásnou Európu unesl na Krétu Zeus, který se proměnil v býka, aby nebyla odhalena jeho pravá identita. Teprve tam odhalil svou podstatu a dceru sídónského krále Agénora znásilnil. Bratři Európy svou odcizenou sestru hledali a museli kvůli její svobodě svést urputné boje, které stály mnoho životů.

SUVERENITA

Suverenita zní jako poměrně abstraktní koncept, ale má konkrétní dopad na každého občana. Suverenita – čili svrchovanost – je právo státu vykonávat nezávisle na vůli jiných států svou vnitřní i vnější politiku, rozhodovat se a nést odpovědnost za svá rozhodnutí. EU omezuje suverenitu států v obou doménách – vnitřní i vnější. Státy již nemají kontrolu nad svou domácí legislativou. Většina zákonů je tvořena úředníky Evropské komise. EU převzala veškeré pravomoci v oblasti zahraničního obchodu a zmocňuje se čím dál více i zahraniční politiky a obrany.

KOŘENY EVROPSKÉ INTEGRACE

Základní principy bruselské integrace navrhl Jean Monnet, který se při tom inspiroval některými myšlenkami spojenými s Třetí říší a částečně i správním systémem sovětů. Hlavní myšlenkou bylo vytvoření nepolitického nadnárodního systému správy. Jeho návrh nikdy nesměřoval k federalizaci, která má neodmyslitelný politický obsah a vymezenou odpovědnost politiků. Skutečnost, že administrativa ovládne politiku a exekutivu, má být zamaskována institucemi, jako je například Evropský parlament. Pro povrchního pozorovatele se tím vytváří dojem demokratického zřízení.

IDEOLOGIE EU

Pokus nahradit odpovědnost politiků vůči voličům osvícenou diktaturou úředníků v sobě skrývá ohrožení svobody občanů a útočí na samotnou podstatu demokratického uspořádání. Výsledkem je popření nejlepších tradic evropských dějin. 

Zákonitým důsledkem takového systému jsou regulace a nařízení, které se míjejí s účelem, pro který byly vydány, často jdou proti zdravému rozumu a ohrožují zájmy občanů.

K prosazování nedemokratických a autokratických programů se používá propaganda, která používá nepravdivá tvrzení, nepodložené hypotézy, zkreslená data a podobně. Pokud se někdo pokusí propagandistická tvrzení opravovat nebo kritizovat, začíná být omezována svoboda slova.

Jedním příkladem omezování svobody slova je případ Bernarda Connollyho, britského ekonoma, který pracoval jako vedoucí odboru v generálním ředitelství Evropské komise pro hospodářské a finanční záležitosti (Directorate General for Economic and Financial Affairs). Protože publikoval kritickou studii Prohnilé srdce Evropy – Špinavá válka o evropské peníze (The Rotten Heart of Europe – The Dirty War for Europe’s Money) v době, kdy se připravoval projekt společné měny, byl posléze potrestán propuštěním ze zaměstnání.

DEMOKRATICKÝ DEFICIT

Podle původních návrhů měl být vytvořen Vysoký úřad, který by postupně převzal veškerou politickou moc od vlád podřízených států a který by měl pravomoc vydávat přímo závazné právní regulace. Teprve v důsledku obav Belgie a Nizozemí, že Německo a Francie ovládnou celou Evropu, se Vysoký úřad přejmenoval na Komisi a byla zřízena Rada ministrů, která měla usměrňovat komisi, ale nikdy nedostala právo samostatně jednat bez Komise. Evropská komise, aneb Vysoký úřad, má vedoucí úlohu zakotvenou ve všech smluvních dokumentech. Absence demokratické kontroly a nulový vliv občanů na rozhodování Komise se eufemisticky označuje jako demokratický deficit. Ve skutečnosti se nejedná o deficit, ale absenci demokratické odpovědnosti. Evropská unie je autokratickým zřízením, které nesplňuje ani nejzákladnější demokratické požadavky, které jsou kladeny na jednotlivé státy.

EVROPSKÝ FEDERALISMUS

Evropská integrace nikdy neusilovala o federalizaci, naopak se jí všemožně snažila zabránit. V situaci, kdy Monnetův model začal selhávat, navrhli federalizaci Evropy někteří němečtí politikové (Schaüble, Lammers), ale jejich návrh nezískal podporu. Myšlenku se po letech pokusila oživit kancléřka Merkelová, ale opět neúspěšně. Federální uspořádání je normální politický systém, který může fungovat, nemá žádný demokratický deficit a není ani trochu neliberální. Bruselská integrace však k federálnímu uspořádání nesměřuje a v případě federalizace by musela být zcela ukončena. Pro federální uspořádání však neexistuje politická vůle a ta pravděpodobně nebude ani v příštích desetiletích. Federaci si nepřeje ani bruselská byrokracie, ani členské státy. Svobodní se rovněž domnívají, že federalizace není vhodnou formou pro spolupráci evropských států. Skutečná diskuse o federální Evropě může začít až po několika desetiletích karantény, která bude nutná po rozkladu stávající bruselské integrace.

MEZIVLÁDNÍ SPOLUPRÁCE VS. NADNÁRODNÍ UNIE

Když v roce 1993 vstoupila v platnost Maastrichtská smlouva, došlo k zásadní změně, kterou dosud mnoho lidí nedoceňuje. Evropské společenství se tehdy změnilo na Evropskou unii. Zdánlivě šlo jen o změnu písmena z ES na EU, ale změnila se podstata spolupráce. Mezivládní (intergovernmental) spolupráce suverénních států se změnila na nadnárodní (supranational) unii nadřazenou státům.

Zároveň Maastrichtská smlouva otevřela cestu k jednotné měně – euru.

Pro Svobodné je uspořádání států podřízených nadnárodnímu nedemokratickému centru zcela nepřijatelné. Vztahy mezi státy musí být budovány na dobrovolné mezivládní spolupráci.

OKLEŠTĚNÁ DEMOKRACIE V RÁMCI EU

Vstupem do unie jsme se vzdali velké části autonomního rozhodování. Přišli jsme například o velkou část svobody v daňové oblasti. Podle evropských směrnic 92/77/EHS a 2006/112/ES musíme mít základní sazbu DPH minimálně 15 % a sníženou nejméně 5 %. 

Evropská unie nám též určuje cla pro obchod se státy mimo Evropský hospodářský prostor (EHP), čímž zdražuje dovážené zboží. Zemědělská politika je dnes z velké části řízena na celoevropské úrovni, včetně kvót a dotací. Evropští politici mají řadu rozhodovacích pravomocí v oblasti ekologie i energetiky (např. povinný podíl obnovitelných zdrojů energie a obchod s emisními povolenkami) a usměrňují i politiku státu v sociální oblasti a politice zaměstnanosti. 

Omezené rozhodování na národní úrovni a povinnost poslouchat příkazy z EU se nás dotýká v každodenním životě: od zákazu klasických žárovek přes regulaci elektronických cigaret až po velmi přísné standardy na produkci potravin, které zdražují náš každodenní nákup. Poslanci v naší Sněmovně nemají mnoho možností s evropskou legislativou něco dělat. Bylo by přehnané mluvit o tom, že ji schvalují. 

Poslanci pouze zvedají ruku pro její implementaci (evropským žargonem „transpozici“) do českého práva. Je to takový rituál, který lze označit za hru na demokracii. Vzhledem k tomu, kolik evropských směrnic se na poslance valí, stejně ani není realistické je všechny detailně projednávat. 

Evropská legislativa tvoří každý rok více než polovinu ze všech schvalovaných zákonů v našem parlamentu. V případě neschválení by z Bruselu přišly finanční sankce.

TVORBA UNIJNÍ LEGISLATIVY

Unijní legislativa vzniká v Evropské komisi. Začíná „objevením“ problému, o němž panuje přesvědčení, že by měl být (vy)řešen závaznou právní normou. Je lhostejné, kdo s ideou na přijetí právního aktu přijde – zda jednotlivec, region, organizované zájmy (zájmová skupina či její lobbisté), stát, některá z institucí EU či zda vyplývá z rozsudku Soudního dvora. Velmi často jsou to právě ony organizované zájmy velkých výrobců, které mají rozhodující roli při vzniku nové evropské legislativy.

Úředníci Evropské komise nejsou pod dohledem veřejnosti a nemají ani žádný mandát od voličů. Nejsou odvolatelní ani nemohou být vyměněni ve volbách. Pracovníků Evropské komise je přímo v Bruselu 34 000 a vše zastřešuje 28 dosazených figur eurokomisařů. Další tisíce potom pracují v jednotlivých členských státech.

Europarlament je jediný parlament na světě, jehož poslanci nemají zákonodárnou iniciativu. Nemohou navrhovat novou legislativu, ani rušit stávající. Pouze hlasují o zákonech, které jim předloží Evropská komise. O některých typech zákonů hlasuje Rada EU. Jediná instituce, kde návrhy vznikají, je ovšem Evropská komise.

Úředníkům nikdy nešlo o svobodu občanů. Proto svěřit vznik legislativy do jejich rukou je z principu tragická chyba. Navíc mají tvorbu zákonů v popisu práce. A tak je tvoří. To je další principiální chyba. Zákony mají vznikat, když je po nich nějaká poptávka, protože současné nefungují správně, a ne proto, že někdo má v popisu práce vytvářet regulace.

Evropská komise předkládá jeden návrh za druhým. Europoslanci ani nemají šanci si je prostudovat a už o nich hlasují. Tímto způsobem vzniká řada nesmyslných regulací, se kterými se velké podniky nemají takový problém vypořádat, ale pro malé a střední podniky, které jsou pilířem zaměstnanosti, znamenají obrovské překážky v podnikání. Firmy musí zřizovat speciální místa a zaměstnávat odborníky, kteří budou sledovat nové právní předpisy a jejich změny nebo kteří budou žádat o dotace.

ZELENÉ ŠÍLENSTVÍ EU

Evropská unie se rozhodla stát v čele světového boje proti změnám klimatu. V rámci této víry si EU stanovila za indikativní cíl dosáhnout 20% podílu obnovitelných zdrojů energie do konce roku 2020[1]. Podle směrnice 2009/28/ES je pro Českou republiku závazný cíl podílu energie z obnovitelných zdrojů na hrubé konečné spotřebě energie ve výši 13 % v roce 2020. EU si od této politiky slibuje snížení míry energetické závislosti na fosilních palivech.

Součástí této směrnice je i závazný cíl podílu energie z obnovitelných zdrojů ve všech druzích dopravy na hrubé konečné spotřebě energie v dopravě ve výši 10 % v roce 2020.

Paradox tohoto opatření spočívá v tom, že tato povinnost má i dle proklamovaných ekologických měřítek dokonce negativní dopad. Při pěstování, sklizni a zpracování se spotřebuje více fosilních paliv, než samotné biosložky dokážou ušetřit. Snížení emisí skleníkových plynů je fikce. K takovým závěrům došla dokonce i studie samotné Evropské komise.[2]

Obnovitelné zdroje energie nás skrze vyšší ceny elektřiny jenom za rok 2013 stály neuvěřitelných 44 miliard korun. Nutno podotknout, že se tak stalo i vinou našich poslanců, kteří navíc na základě evropské směrnice nastavili příliš štědrou podporu fotovoltaiky. I při okamžitém zastavení podpory v roce 2014 budou podle Energetického regulačního úřadu náklady na obnovitelné zdroje v letech 2005 až 2034 činit celkem 874,3 miliardy korun.[3]

Umělé omezování produkce CO2 a drahé dotace neefektivních zdrojů energie vedou EU do záhuby. To uznal i evropský komisař pro průmysl Antonio Tajani, který řekl, že evropská zelená politika je neúnosná a vede Evropu k „průmyslovému masakru“.[4]

Svobodní by nikdy žádné dotace ani uměle stanovené nesmyslné cíle neschválili a budeme vždy proti takovým politikám bojovat.

NÁKLADY BRUSELSKÉ LEGISLATIVY

Když se sečtou náklady vzniklé dodržováním nesmyslné bruselské legislativy a dodatečné náklady politik Evropské unie, které se projevují například zvyšováním cen energií, znamená to doslova likvidační podnikatelské prostředí. Malé a střední podniky, na které tyto problémy dopadají nejvíce, jsou přitom hlavními tvůrci nových pracovních příležitostí v každém hospodářství. Pokud se jim nedaří, přicházejí lidé o práci a velmi těžko nacházejí novou. Státy EU tak mají dlouhodobě vyšší míru nezaměstnanosti oproti státům stojícím mimo unii.

Graf nezaměstnanosti

(zdroj: epp.eurostat.ec.europa.eu, tradingeconomics.com)

Malé a střední podniky jsou také motorem inovací. Jsou to právě tyto podniky, které musí přijít na trh s inovativním produktem či službou, aby měly šanci uspět proti zavedeným výrobcům. Inovace přinášejí zdravý ekonomický růst, růst produktivity a také konkurenceschopnosti. Jenže nyní jsme svědky systematického likvidování těchto podniků a omezování aktivity jednotlivců. To vede ke ztrátě konkurenceschopnosti a hospodářské stagnaci.

EU chce pomocí různých grantů a dotací budovat inovační prostředí. Skutečnými vítězi jsou v tomto systému však ty firmy, které umí uspět v grantových řízeních, ne ty, které mají takový nápad, jakým způsobem lépe sloužit zákazníkům, že jím zaujmou investory.

Graf vývoje HDP

(zdroj: www.oecd.org)

Není možné vyřešit ekonomické a sociální problémy bez návratu k liberálnímu podnikatelskému prostředí. Ekonomická svoboda vytváří nejlepší podmínky pro tvorbu bohatství a dává životní prostor aktivním a podnikavým lidem. To je nakonec prospěšné pro celou společnost. V EU chceme chránit svobodu jednotlivce a brzdit snahy Komise vytvářet zákony na každičký krok našich životů.

Celkové náklady byrokracie odhadla sama Evropská komise na 3,5 % HDP.[5] Je rozumné předpokládat, že tyto náklady jsou v České republice blízké tomuto průměru. Členství v EU nás jen na administrativní zátěži stojí ročně přes 130 miliard Kč.

LZE EU REFORMOVAT?

Reforma unie, která by spočívala v navrácení některých pravomocí zpět na úroveň členských států, jak o ní mluví například britský premiér David Cameron, není reálná. Taková reforma by vyžadovala změnu smluv, kterou by musely odsouhlasit všechny členské státy. Podle reakcí Německa a Francie na britské požadavky je jasné, že se k ničemu takovému neschyluje. Británie pravděpodobně uspořádá v roce 2017 referendum, ve kterém se občané vysloví k otázce vystoupení z EU.

Naopak jádro evropské integrace v čele s Německem a Francií směřuje nadále k čím dál těsnější unii, jak ostatně stanovuje již Římská smlouva – zakládající smlouva Evropského hospodářského společenství z roku 1957 – ve své preambuli.[6] Politikům se takový postup zamlouvá. Pokud jsou pravomoci přesunuty na vyšší úroveň a legislativa je z velké části původem evropská, mohou se snadno před voliči vymlouvat a nemusí podnikat žádné zásadní kroky, které by mohly ohrozit jejich zájmy.

LZE EU DEMOKRATIZOVAT?

Evropský parlament nemá demokratickou legitimitu, jakou mají národní parlamenty. Je to dáno tím, že žádný evropský lid (démos) neexistuje. Neexistuje celoevropský tisk, neexistuje veřejná evropská debata, a tak nemohou být formulovány ani žádné evropské zájmy, které by zvolení europoslanci hájili. Absence politických témat je nahrazována mechanickým procesem unifikace. To instinktivně chápou i mnozí voliči, a tak volbám do europarlamentu nepřikládají důležitost.

Graf volební účasti

(zdroj: www.europarl.europa.eu)

Demokratizace EU předáním více pravomocí europarlamentu je tedy naprostý nesmysl, který by nevedl ani k vyřešení přeregulovaného prostředí. Stejně tak pokusy o reformu schvalovacího procesu, například přidáním legislativní iniciativy do rukou europoslanců, by základní problém demokratického deficitu nevyřešily. Když neexistuje odpovědnost mezi europoslancem a jeho voliči, zastupitelská demokracie nemůže fungovat.

Evropa potřebuje obrat k demokracii spočívající v návratu moci svrchovaným státům, se kterými se občané mohou identifikovat. Národní stát je největší možná jednotka, v rámci které může demokracie fungovat. Kam vede rozhodování byrokratů bez demokratické legitimity, vidíme na současném stavu EU.

EUROVOLBY 2014 JAKO ZÁCHRANNÁ BRZDA

EU nelze zevnitř z europarlamentu reformovat, ale Svobodní mohou ušetřit občanům miliardy korun tím, že budou hlasovat proti všem směrnicím, které by přinášely další byrokracii a náklady. Mohou chránit svobodu jednotlivců tím, že budou vystupovat proti všem návrhům legislativy, která by ji chtěla omezovat. Mnoho směrnic (jako například ty přikazující biopaliva nebo obnovitelné zdroje energie) má omezenou platnost a tím, že Svobodní zabrání schválení nových směrnic, může postupně dojít ke zrušení některých z nich.

V těchto volbách do Evropského parlamentu Svobodní očekávají výrazný vzestup euroskeptických sil. To může být příležitost nejen ke zpomalení chaotického přijímání nové legislativy. Svobodní se chtějí spojit s podobně uvažujícími stranami a navrhnout, aby byl v nové Evropské komisi jeden z eurokomisařů zodpovědný za deregulaci, za rušení již existující legislativy, která se neosvědčila. To v současnosti nikdo nečiní.

POSLANECKÉ KLUBY V EUROPARLAMENTU

Následující výčet poslaneckých klubů odráží výsledky minulých eurovoleb, které se konaly v roce 2009. Největším poslaneckým klubem v europarlamentu jsou Evropští lidovci (EPP). Z České republiky k nim patří KDU-ČSL a TOP 09 (ta ještě v roce 2009 nekandidovala).

Druhým nejvíce zastoupeným poslaneckým klubem je Skupina progresivní aliance socialistů a demokratů (S&D). Tam patří ČSSD.

Třetí největší skupina je Aliance liberálů a demokratů pro Evropu (ALDE). V případě zvolení se k nim chce přidat hnutí ANO.

Dále následují Zelení, kam se logicky řadí i česká Strana zelených.

Tyto čtyři kluby jsou v evropské politice prakticky nerozlišitelné. Proto se mnohdy zdá, že všichni europoslanci pořád jen zvedají ruce a hlasují pro. Skutečně to tak je, protože všechny tyto čtyři frakce, které tvoří drtivou většinu současného europarlamentu, usilují o posilování pravomocí Bruselu. Volič, který si toto směřování nepřeje, by neměl žádnou z těchto českých stran a hnutí volit.

Pátou největší skupinou jsou Konzervativci a reformisté (ECR). Ti jsou tvořeni falešnými euroskeptiky či eurorealisty z řad britských Konzervativců. Patří sem i ODS. Nepředstavují opravdovou tvrdou opozici. Sice nesouhlasí s evropskou ideologií a budováním federace, ale neváhali podpořit na předsedu Evropské komise Josého Barrosa – původně zastánce politiky komunistického diktátora Mao Ce-tunga – a tím poskytnout legitimitu všem jeho krokům.

Šestou skupinou je Konfederace evropské sjednocené levice a Severské zelené levice (GUE/NGL). Sem patří čeští komunisté.

Sedmou skupinou a jedinou opravdovou opozicí je Evropa svobody a demokracie (EFD). Tu tvoří především britská Strana nezávislosti Spojeného království (UKIP). Předseda Svobodných Petr Mach se sešel s lídrem UKIP a EFD Nigelem Faragem, aby vyjednal začlenění Svobodných do této myšlenkově blízké frakce. Svobodní si totiž také přejí především svobodnou Evropu postavenou na dobrovolné mezivládní spolupráci a národní demokracii.

Nigel Farage Svobodným vyjádřil podporu a popřál štěstí ke zvolení. Těšíme se na budoucí spolupráci a věříme, že naše skupina v nově zvoleném europarlamentu posílí.

VNITŘNÍ TRH VS. VOLNÝ TRH

Nigel Farage v rozhovoru se zahraničním tajemníkem Svobodných Miroslavem Jahodou, který lze nalézt na kanálu YouTube Svobodných, řekl: „Evropská unie je jediná část světa, kde vám řeknou, že nemůžete obchodovat s ostatními, jestliže nejste členy politické unie. To je nesmysl!“

Vnitřní trh EU spočívá na zvrácené myšlence, že volný obchod mezi státy vyžaduje, aby se vše vyrábělo podle stejných norem a často i stejnými postupy. Vše podléhá jednotné regulaci z Bruselu. To likviduje konkurenci různých přístupů a vede to ke stagnaci. EU je se svým vnitřním trhem jednolitým obchodním blokem s jednotnou obchodní politikou. To v praxi znamená, že se protekcionisticky chrání pomocí cel vůči konkurenci stojící mimo EU. To, že se EU uzavírá do sebe a upíná se k vnitřnímu trhu, je další faktor, který vede ke stagnaci a relativnímu zaostávání EU za zbytkem světa.

Oproti tomu idea volného trhu vtělená do liberální obchodní politiky představované Světovou obchodní organizací (WTO) by znamenala prosazování volného obchodování nejlépe s celým světem. Evropské sdružení volného obchodu (EFTA, z anglického European Free Trade Association) tuto myšlenku reprezentuje už více než 50 let (viz poslední kapitolu EFTA jako alternativa EU).

EVROPSKÁ KRIZE A EURO

Evropská krize a euro jsou do značné míry spojené nádoby. Euro vytvořilo prostředí, ve kterém se státy zdánlivě mohly přestat chovat zodpovědně.

Od uvedení jednotné měny se mohly jižní státy těšit poměrně slušnému hospodářskému růstu a současnému poklesu úroků ze svých dluhopisů. Španělsko před krizí splňovalo rozpočtová kritéria lépe než Francie a Německo. Itálii se dařilo dokonce snižovat své vysoké zadlužení ve vztahu k HDP. Protože se ale Německu nedařilo tak dobře růst a jeho inflace byla podprůměrná, prosazovalo Německo prostřednictvím svého zástupce v Evropské centrální bance (ECB) nízké úrokové sazby. Nízké úrokové sazby ECB ale pro jižní státy znamenaly naopak nadprůměrnou inflaci a nadprůměrnou tvorbu nových peněz díky růstu úvěrů. Dokud se ekonomice dařilo, málokdo si nezdravého růstu úvěrů všímal. Přemíra levných úvěrů ale skrývala riziko, které se pak v krizi projevilo tragickým pádem španělského hypotečního a irského realitního trhu a obecně velmi špatným stavem bank v eurozóně.

Pokud by jižní státy měly svoje vlastní měny, o které by se staraly jejich centrální banky, tak by k takovéto inflační politice nedošlo. Nemohly by si ji dovolit, jejich měna by při nízkých sazbách oslabovala. V rámci eurozóny ale měly přístup k levným penězům bez jakýchkoliv starostí. Ve všech jižních státech to vedlo k nadměrné inflaci a růstu platů nad úroveň produktivity práce. Nadměrný růst cen a platů vedl ke ztrátě konkurenceschopnosti a velkým deficitům obchodní bilance, která v krizi musela být vyrovnána drastickým snížením importů a tím i vlastní spotřeby, což v těchto státech vedlo k výrazným propadům hospodářství. Jedna úroková sazba zkrátka nesvědčí všem.

Graf podílu EU na globálním HDP, projekce OECD

(zdroj: epp.eurostat.ec.europa.eu)

Evropští byrokraté hledali řešení krize v posílení evropských institucí a vynucování fiskální disciplíny. K tomuto cíli měl vést Evropský semestr, který dal více pravomocí Evropské komisi, která nyní každoročně vykonává dohled nad plněním hospodářských cílů jednotlivých zemí. Každoročně jí navíc musí členské státy předkládat své plány, ke kterým se Komise vyjadřuje. Fiskální disciplínu, kterou nedokázal udržet Pakt stability a růstu, má nyní vynucovat jeho inovované dvojče Pakt euro plus a dále Fiskální kompakt. Pomoci zadluženým státům měl nejprve fond EFSF, přezdívaný euroval, a později zavedený Evropský stabilizační mechanismus (ESM).

EURODLUHOVÁ UNIE ESM

Vytvořením ESM došlo na slova Petra Macha, která vyslovil roku 2002 v knize Úskalí evropské integrace: „Zastávám názor, že než měnově integrovat nesourodé oblasti, tím je poškodit a pak zachraňovat penězi cizích daňových poplatníků, je lepší ponechat si vlastní měnu.“ ESM je nástroj, kterým ostatní státy zachraňují státy, které poškozuje společná měna. Evropská krize dokázala, že euro bylo v tomto nesourodém seskupení států od začátku špatným projektem, který nemohl skončit jinak.

Svobodní pořádali několik demonstrací a protestovali proti tomu, aby českým parlamentem prošla změna článku 136 Smlouvy o fungování EU, která ESM zřizovala. Nakonec pro změnu smlouvy hlasovalo 140 poslanců a proti jen 18. Všechny informace lze dohledat na stránce esm.svobodni.cz, kterou Svobodní pro účel informovaní veřejnosti vytvořili. ESM disponuje celkovým kapitálem 700 miliard eur, na který se skládají členské země eurozóny. 80 miliard je v podobě splaceného kapitálu, zbylých 620 miliard je ve formě záruk, které jsou členské státy povinny plnit do jednoho týdne v případě, že obdrží požadavek. Rada guvernérů (složená z ministrů financí členských zemí) může objem fondu neomezeně navyšovat.

Pavel Kohout glosoval ESM takto: „Představte si, že podepíšete bianko směnku, do které kdokoli může vepsat libovolnou částku. A teď si představte, že jich podepíšete do zásoby celý štos a věnujete je někomu cizímu.“

Jakmile by Česká republika přijala euro, stala by se i součástí ESM. Museli bychom ihned začít splácet náš podíl, který by činil 40 miliard Kč, a být připraveni ručit dalšími 310 miliardami korun, které bychom byli nuceni vydat, jakmile by se rozhodlo o záchraně dalšího státu. Účast na ESM se vypočítává podle počtu obyvatel a HDP členských zemí. Nutnost participace v ESM je další důvod, proč Svobodní důrazně odmítají přijetí eura.

ZACHOVEJME KORUNU

Česká republika má měnu, která nám dobře slouží a která má nízkou míru inflace. Neměli bychom korunu měnit za euro, které by znamenalo obrovské finanční náklady na dotování krachujících zemí eurozóny. Euro může být výhodné pro malé státy, jako je Černá Hora či Monako, kterým se nevyplatí mít vlastní měnu, mohou euro kdykoliv opustit a nemusí doplácet na zadlužené státy eurozóny.

Kdyby ale Česká republika přijala euro, není pro ni cesta zpět. Pro členy EU je euro jednosměrnou ulicí – když jednou euro zavedete, nesmíte se vrátit k národní měně. To je velký problém pro Řecko, pro které by byl návrat k národní měně vysvobozením. Řecko má slabou ekonomiku, pro kterou je euro příliš drahé. Zatímco měny sousedních zemí oslabují, když je ekonomika v útlumu, a posilují, když ekonomika roste, Řecko se s eurem stává neschopným konkurence. Jak by asi dopadla česká ekonomika, kdyby měla euro? Euro přineslo ve všech zemích, které ho zavedly, jen zdražování. Česká republika by měla dělat vše pro to, aby nemusela euro zavést. Svobodní mohou v Evropském parlamentu navrhnout takovou změnu Smlouvy o EU, aby zavedení eura nebylo povinné a aby se případně z eurozóny dalo vystoupit.

POKRAČOVÁNÍ INTEGRACE

Svobodní se staví proti jakýmkoliv snahám o předávání dalších pravomocí do Bruselu. Evropská integrace už překročila hranici efektivní spolupráce. Evropský vnitřní trh představuje přeregulované prostředí a omezuje prosperitu členských států.

FISKÁLNÍ UNIE

Snaha Bruselu kontrolovat rozpočty členských států zesílila s krizí eurozóny. Státy eurozóny se podpisem tzv. Fiskálního kompaktu zavázaly dodržovat určitá pravidla hospodaření. Pokud jejich deficity přesáhnou sjednané limity, může Evropská komise rozhodnout o sankcích, například uložit těmto státům pokutu. EK také vydá sadu návrhů, které by měly daný stav napravit. Stát, který hospodaří s příliš vysokým deficitem, bude muset tyto návrhy přijmout. Tento diktát z Bruselu prakticky znamená konec demokracie ve špatně hospodařících státech.

Úředníci Komise ale neví, co doopravdy jednotlivé státy potřebují, proto jejich univerzální návrhy reforem nefungují. To vidíme i na příkladu Řecka, které přijalo všechny nadiktované reformy a dostalo se do ještě hlubší krize.

BANKOVNÍ UNIE

Bankovní unie je další z reakcí na současnou krizi. Má se skládat ze 4 pilířů:

Jednotná bankovní regulace

Jednotný bankovní dohled

Jednotné řešení bankovních problémů

Jednotný systém pojištění vkladů

Cílem bankovní unie je především omezení národních regulátorů – národních centrálních bank – a předání dalších pravomocí centrálnímu dohledu Evropské centrální banky (ECB). Jednotný systém pojištění vkladů a řešení problémů má podobný efekt, jako dát dítě s virózou do kolektivu zdravých vrstevníků. Zaručeně ty ostatní nakazí. Situaci to ještě zhorší.

Když nezůstane národní centrální bance ani pravomoc odmítnout přeměnu dceřiné společnosti zahraniční banky na pouhou pobočku, pak toto reálně hrozí. Zahraniční vlastníci bank přemění svoje dceřiné společnosti na pobočky a budou je moci vysávat. Vedlo by to k odlivu kapitálu z domácích bank do zahraničí.

Petr Mach k tomu uvedl: „Rodí se ‚bankovní unie‘, nebo spíš systém ‚monobanky‘, kdy veškerá finanční moc bude soustředěna do ECB. Z jednotlivých komerčních bank se stanou jen korporativistické kvazi-soukromé prodloužené ruce Velkého bankovního Leviathana. Tento Leviathan je krmen svobodou, kterou mu odevzdáváme.“

MÝTY O EU

V této kapitole představujeme nejčastější mýty, které jsou s Evropskou unií spojené, a uvádíme skutečnosti na pravou míru. Mezi tyto mýty patří to, že EU zajišťuje volný obchod, volný pohyb osob, prosperitu a mír. Tato tvrzení jsou velmi zavádějící a ve skutečnosti na nic z těchto „největších výhod EU“ Evropskou unii s její bruselskou byrokracií vůbec nepotřebujeme a prosperitě Evropská unie přímo škodí.

Mýtus č. 1: EU ZAJIŠŤUJE VOLNÝ OBCHOD

Jak již bylo řečeno v kapitole o rozdílu mezi vnitřním a volným trhem, EU není organizace, která by stavěla na ideji volného obchodu. Navíc obchod mezi členskými státy nezajišťuje EU, ale Evropský hospodářský prostor (EHP), což je separátní smlouva, a mimo EU je jejím signatářem i Norsko, Lichtenštejnsko a Island. EHP je v současnosti svazován regulacemi z Bruselu, ale i tak mají státy EHP, které stojí mimo EU, větší možnosti se škodlivé legislativě EU vyhnout, než mají členské státy EU. Z celkového počtu 30 000 evropských směrnic musely státy EHP stojící mimo EU přijmout jen zhruba pětinu, aby měly přístup na jednotný trh.

EU má složitý systém cel, jejichž výnosy jdou do společného rozpočtu. Před vstupem do EU se říkalo, že nebudeme potřebovat celníky. Opak je pravdou. Naše celní správa má nyní přes 7 000 zaměstnanců, což je více než kdykoliv dříve. Místo toho, aby celníci působili jen na hranicích, nyní kontrolují auta obchodníků kdekoliv v republice. Se státy EU sice díky EHP můžeme obchodovat bez cel, kvůli EU ale nemůžeme bez cel obchodovat s okolním světem, protože podléháme jednotné obchodní politice EU, která spočívá ve vysokých clech a dalších překážkách.

Bez EU by byl obchod svobodnější. Evropské sdružení volného obchodu (EFTA) propaguje volný obchod bez dalších podmínek, regulací apod.

Mýtus č. 2: EU ZAJIŠŤUJE VOLNÝ POHYB OSOB

Volný pohyb pracovních sil je sice možný, ale je komplikován mnoha byrokratickými restrikcemi. Dávno pominuly doby, kdy se pracovní síla stěhovala za prací. Dnes vidíme, jak se firmy stěhují za levnější pracovní silou, a to zpravidla mimo přeregulované území EU. 

Volný pohyb pracovních sil se mnohdy zaměňuje na volné cestování v rámci Schengenského systému. O existenci pasových kontrol na hranicích mají rozhodovat státy a i bez bruselské integrace je množné vytvářet zóny pro volné cestování. Schengenský systém se svým masivním shromažďováním osobních údajů lidí vyžaduje obrovské omezení svobod každého obyvatele a v souhrnu patrně není nejvýhodnější formou spolupráce. Migrační tlaky a s tím spojená rizika všech států se totiž sčítají na hranici každého členského státu a vznikají někdy neřešitelné problémy, dokonce se nepřiměřeně zvyšují bezpečnostní rizika. Přirozený systém by měl být založen na spolupráci států, které mají stejné migrační tlaky a stejná rizika.

Mýtus č. 3: VOLNÝ POHYB KAPITÁLU

Zdánlivá svoboda volného pohybu kapitálu se ve skutečnosti dotýká jen velmi úzké skupiny investorů. Normální občan kteréhokoli státu může investovat podle pravidel WTO, aniž by k tomu potřeboval bruselské centrum. Dokonce naopak, evropské regulace komplikují možnosti investovat mimo území EU.

Mýtus č. 4: EU VDĚČÍME ZA MÍR

Představa, že druhou světovou válkou oslabené evropské státy zajištovaly v realitě studené války a ve světě rozděleném do dvou bloků nějaký mír, je nepravdivá. Neexistuje jediný doklad o tom, že by něco takového evropské struktury udělaly, a ani k tomu nikdy neměly žádnou kapacitu. Mír v Evropě v době studené války zajistila autorita Spojených států amerických a kolektivní obranná spolupráce v NATO. Jedinou fungující zárukou naší bezpečnosti je spolupráce v NATO. Spolupráce je založena na principu konsensu a na identifikaci rizik a zájmů. Společná rizika se vyplatí řešit společnými silami. NATO představuje také platformu, která řeší bezpečnostní problémy v duchu vlastní filozofie. Dokonce se dá říci, že nejdůležitější v NATO je způsob řešení problémů na základě dialogu, analýzy rizik a konsensu.

Mýtus č. 5: ČLENSTVÍ V EU PŘINÁŠÍ PROSPERITU

Podle Lisabonské strategie z roku 2000 měla být EU do roku 2010 nejdynamičtější a nejkonkurenceschopnější ekonomikou světa, založenou na znalostech, schopnou udržitelného hospodářského růstu, vytvářející více kvalitních pracovních příležitostí a zachovávající sociální soudržnost. To byla utopie ještě před příchodem krize.

Pokusy o centrální plánování toho, co bude podporováno dotacemi, rozhodně k hospodářskému růstu nevedou. Politiky EU dokonce hospodářství přímo poškozují. Více viz kapitoly Zelené šílenství EU a Náklady bruselské byrokracie.

REFERENDUM O VYSTOUPENÍ Z EU

Evropská integrace se definitivně přeměnila v unifikaci a harmonizaci všech a všeho. Mezivládní spolupráci dávno nahradila nadnárodní bruselská byrokracie, která má obrovské pravomoci bez jakéhokoli mandátu občanů a která za chyby nenese žádnou odpovědnost. Samostatnost země se proměnila v podřízenost. Demokracie v postdemokracii, kde většinu legislativy tvoří evropské direktivy, které zvolení národní politici hraním si na demokracii, totiž rituálem zvedání rukou, pouze implementují. Svobodné rozhodování jednotlivců je svazováno a potlačováno dalšími a dalšími regulacemi, které dnes a denně dokazují, že si bruselská byrokracie a evropské elity neváží svobody a důstojnosti občanů. Svobodní docházejí k závěru, že by bylo pro Českou republiku a životy českých občanů nejlepším řešením z Evropské unie vystoupit. Navrhujeme o vystoupení z EU uspořádat celostátní referendum. Do té doby chceme mírnit dopady evropské legislativy v Evropském parlamentu a posílit v něm opravdovou opozici.

EFTA JAKO ALTERNATIVA K EU

Alternativou členství v EU je Evropské sdružení volného obchodu (EFTA, z anglického European Free Trade Association). EFTA není – na rozdíl od EU – založena na byrokracii, na přerozdělování peněz a na dotacích, na společné měně a na přehlasovávání jedněch druhými. Evropské sdružení volného obchodu je založeno na rovnoprávnosti, dobrovolné spolupráci, volném obchodu, volném cestování. Členství v EFTA automaticky znamená bezcelní obchod s desítkami zemí světa, s nimiž EFTA uzavřela dohody o volném obchodu. Přístup na vnitřní trh EU zajišťuje smlouva o Evropském hospodářském prostoru (EHP). Můžeme vystoupit z EU a zároveň zůstat signatáři smlouvy o EHP. Tím bychom se dostali do stejné pozice, jakou mají Island, Lichtenštejnsko a Norsko. Tyto státy mají volný obchod s EU výměnou za to, že přebírají evropské směrnice, které se vztahují k uvádění zboží na společný trh. Rozhodně se tedy na ně nevztahují např. směrnice o dani z benzínu, o dani z elektřiny, o dani z přidané hodnoty a další. Neplatí na ně celní sazebník EU, který by omezoval jejich obchodování se zbytkem světa, ani kvóty na výrobu cukru ani zákazy vysazování vinic. Nemusí zavádět euro ani přispívat do záchranných fondů eurozóny.

Celkově země EHP přijímají méně než pětinu evropské legislativy. Státy EFTA mají díky smlouvě o EHP podstatně větší schopnost vyhnout se legislativě, která je pro ně skutečně škodlivá, než státy EU. Dlouhodobým cílem Svobodných je reforma EHP, která by minimalizovala vliv EU na legislativu zemí EFTA.

Po vystoupení z EU se můžeme rozhodnout, jestli chceme zůstat součástí tzv. Schengenského prostoru, který zajišťuje volné cestování. Alternativní pojetí volného pohybu pracovních sil má i EFTA.

ZA SVOBODU A DEMOKRACII

Hlavním cílem Svobodných je prosperita a svoboda českých občanů. Proto nám nemůže být lhostejné, co se děje na evropské úrovni. Chceme, aby Česká republika garantovala práva a svobody českých občanů a umožnila jim prosperovat. Proto usilujeme o takové evropské uspořádání, ve kterém Česká republika nebude podléhat diktátu směrnic z Bruselu. Chceme, aby hlas lidí měl váhu. Chceme v Evropském parlamentu čelit regulacím, kterými nás zaplavuje Evropská komise, abychom umožnili žít českým občanům ve svobodné a demokratické zemi a v prosperující ekonomice.

[1]: Prášil, Jan. Energetika. Euroskop.cz. Odkaz: https://www.euroskop.cz/8950/sekce/energetika

[2]: EU Transport GHG: Routes to 2050? Cost effectiveness of policies and options for decarbonising transport. Odkaz: http://www.eutransportghg2050.eu/cms/assets/Uploads/Reports/EU-Transport-GHG-2050-II-Task-8-draftfinal14Feb12.pdf

[3]: Podpora solárů vyčerpává Česko, ERÚ ji chce zarazit. idnes.cz. 25. dubna 2012. Odkaz: http://ekonomika.idnes.cz/eru-chce-zastavit-dotace-novym-obnovitelnym-zdrojum-p0g-/ekonomika.aspx?c=A120425_102142_ekonomika_spi

[4]: Zelená energie vede Evropu k „průmyslovému masakru“, tvrdí eurokomisař. ihned.cz. 9. 9. 2013. Odkaz: http://byznys.ihned.cz/c1-60647380-zelena-energie-vede-evropu-k-prumyslovemu-masakru-tvrdi-eurokomisar

[5]: Action Programme for Reducing Administrative Burdens in the European Union. COMMUNICATION FROM THE COMMISSION TO THE COUNCIL, THE EUROPEAN PARLIAMENT, THE EUROPEAN ECONOMIC AND SOCIAL COMMITTEE AND THE COMMITTEE OF THE REGIONS. Odkaz: http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2007:0023:FIN:en:PDF

[6]: The Treaty of Rome. 25. březen 1957. Odkaz: http://ec.europa.eu/archives/emu_history/documents/treaties/rometreaty2.pdf

Bc. David Bartas, Ing. Petr Mach, Ph.D., RNDr. Jiří Payne

Odcizená Evropa

Grafické úpravy a sazba: Ondřej Fencl, Tomáš Psota
Ilustrace na obálce: Kateřina Čápová
Konverze do elektronické verze: Roman Nepšinský

Pro Stranu svobodných občanů vydalo roku 2014 nakladatelství new media
publishing s.r.o., Kamenická 26, Praha 7, http://www.nmp.cz

ISBN 978-80-87649-00-8
ISBN 978-80-87649-01-5 (pdf)
ISBN 978-80-87649-02-2 (epub)
ISBN 978-80-87649-03-9 (mobi)